![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
Per a contextualitzar l’obra,
concretament la situació d’agitació social que es vivia a València, vaig
recórrer a les obres Malhechores, violencia y justicia ciudadana en la
Valencia bajomedieval, i també Pueblo,
poder y sexo. Valencia medieval (1306-1420), les dues del catedràtic d’història Rafael
Narbona, de la Universitat de València. A més d’orientacions que em va donar
personalment, tingué l’amabilitat de deixar-me llegir la seua tesi doctoral, que tracta sobre el tema esmentat.
També vaig consultar les actes
originals de les sessions del Consell de la Ciutat, a l’Arxiu Històric
Municipal de València, i va ser de nou el professor Narbona qui em brindà
l’ajuda que necessitava en lliurar-me la transcripció de l’acta del dia
vint-i-dos de març del 1407, document amb informació rellevant en la història.
Em va resultar molt útil un article de Fernanda Zabala sobre la mort del governador Ramón Boïl. A més, consultí nombroses webs per
tal d’arreplegar informació sobre localitzacions de la ciutat als inicis del segle XV. També vaig visitar l’arxiu del Regne
de València i el convent de Sant Doménec.
Per últim, el professor Emili Gascó
ha sigut en tot moment una excel·lent font d’informació, amb el seu cabdal
inesgotable de coneixements i estima per la història de València.
Al començament del segle XV,
València és una ciutat pròspera. El repartiment de possessions que féu Jaume I
entre els nobles que l’ajudaren en la conquesta, el creixement de la burgesia i
la realització de nombroses obres arquitectòniques, civils i religioses han fet
de reclam per a gran quantitat de gent que ve en busca de noves oportunitats.
Aquest moviment demogràfic seguirà al llarg del segle i convertirà a València
en la ciutat que més creix de la Corona d’Aragó i la més poblada de la
península, després de Córdoba.
El traçat urbanístic de
València ha canviat molt des que el Rei Conqueridor entrà a la ciutat, quasi
dos segles abans. Fa vora quaranta anys que s’ha acabat de construir una nova
muralla que rodeja l’antiga medina i tots els ravals i horts que la
circumdaven. La vella muralla, en perdre la funció defensiva, es dilueix entre
edificacions adossades i obertures que s’hi fan per facilitar el pas.
L’estructura urbana diferencia tretze districtes o parròquies. Moltes cases
modestes han sigut enderrocades per construir mansions senyorials i palaus, com
els que encara romanen a l’actual carrer dels cavallers, on s’ubicava el palau
dels Centelles. El palau dels Vilaragut s’alçava a l’actual plaça de Rodrigo
Botet on hui està l’hotel Astòria. Són de construcció posterior el Palau de la
Generalitat (iniciada al 1421) i la Llotja dels Mercaders o de la seda (1482-1548)
Pel que fa a l’arquitectura
religiosa, la seu manté la planta gòtica original, amb la Porta dels Apòstols.
A l’any 1407 està en construcció la nova torre octogonal (el Micalet) encara separat de la nau central,
que posteriorment s’allargaria en afegir-li més arcades i unir-la a la sala
capitular (actual capella del Sant Calze).
Algunes de les localitzacions
que tenen certa rellevància en la novel·la són:
-El mercat, que mantenia la
ubicació de l’antic soc musulmà, a l’actual plaça del Mercat.
-El trenc, un pas obert en
l’antiga muralla per accedir al mercat. El carrer que connectava eixe pas amb
el mercat conserva actualment el nom del Trench.
-El portal de Valldigna és un
altre pas obert en la muralla musulmana, en aquest cas per accedir a la moreria.
S’anomena així perquè al costat estava la casa de l’abat del monestir de la
Valldigna.
-La porta de la Xerea es
trobava a l’actual plaça de Sant Vicent Ferrer, coneguda popularment com la plaça dels patos, a un extrem del carrer
de la Mar.
-La plaça de la Figuera estava
situada a l’altre extrem de l’actual carrer de la Mar, junt a la plaça de la
Reina. Allí es trobava una de les portes d’entrada al Call, el barri jueu que
fou assaltat uns anys abans del temps en què transcorre la novel·la.
-L’església de Sant Nicolau,
al carrer dels Cavallers, via que es prolongava fora de la ciutat cap al camí
de Quart. Les actuals Torres de Quart es construïren després (1441-1460)
Segles abans de l’arribada de Jaume I a València, els
musulmans ja havien introduït la morera a l’horta, arbre imprescindible per
alimentar amb les seues fulles el cucs de seda. Des del segle XIV es té
constància del creixement d’una indústria artesanal que a poc a poc omplia de
telers la ciutat. El transcurs del segle XV marcarà l’hegemonia de la seda en l’activitat
econòmica de València. Els mestres seders van establir-se a l’actual barri del
Pilar, denominat antigament barri dels velluters, “els que feien el vellut”.
Cap al final del segle, hi ha a la ciutat vora tres-cents mestres seders i més
de mil dos-cents telers. Un fet determinant fou l’arribada d’artesans
genovesos, que introduïren noves tècniques i propiciaren la manufactura de
teixits de gran qualitat que prompte assoliren fama fora de les nostres
fronteres. En eixa època es va construir la Llotja dels Mercaders o de la Seda,
reflex de la pròspera activitat comercial de la ciutat.
Al 1492, el gremi dels velluters es va establir a un casalot
de l’actual carrer de l’Hospital. Dos segles més tard, el gremi va passar a ser
el Col·legi de l’Art Major de la Seda, per un privilegi del rei Carles II. Al
2016 va concloure una rehabilitació del vell edifici, que ha recuperat el seu
esplendor gràcies al patrocini de la Fundació Hortensia Herrera.
Cap al final del segle XIV i
els inicis del XV, l’ambient social del regne de València ve condicionat per
les bandositats, és a dir, el conflicte entre els bàndols nobiliaris: la
noblesa conserva les seues possessions rurals, però s’ha fet urbana en traslladar-se
a viure a la ciutat. Aleshores, lluita per aconseguir el control municipal que
li permeta mantindre els seus privilegis.
Aquest conflicte pren especial
virulència a València, on les famílies nobiliàries van prendre partit quan el
bisbe Jaume d’Aragó s’enemista amb Berenguer de Vilaragut. El primer tingué el recolzament dels Péreç
d’Arenós i dels Centelles, i el segon va comptar amb els Soler i els Boïl.
L’enfrontament fou tan
acarnissat que hagué d’intervindre el mateix Sant Vicent Ferrer. A la façana de
la catedral de València que dona a la plaça de l’Almoina, hi ha un retaule
ceràmic que representa el sant posant pau entre els Centelles i els Vilaragut.
Al inicis del segle XV les
bandositats tenen dividida tota la ciutat. Les famílies nobles més poderoses s’agrupen
en un o altre bàndol; la resta de famílies nobles també prenen partit, així com
la burgesia, els comerciants, els gremis d’oficis i fins i tot els servents.
Qualsevol disputa de carrer entre dos criats de distint bàndol podia
desencadenar un conflicte que, a sovint, acabava amb ferits, quan no amb morts.
L’enfrontament es mantenia,
entre altres coses, perquè el governador (representant del rei) era afí als
Vilaragut i a la generalitat tenien majoria els partidaris dels Centelles.
La tensió al carrer
s’agreujava per la violència social. En aquest període, València creixia com
ninguna altra ciutat.
Frare dominic que va nàixer a
València, a l’any 1350 i va morir al 1419, en Vannes (Bretanya). Fou un
predicador molt popular i estimat. Va residir al convent de Sant Doménec, entre
1378 i 1396. Actualment hi ha una capella reconstruïda al lloc on se suposa que
va estar la seua cel·la,
repetidament saquejada a causa dels esdeveniments polítics. Quan deixà la ciutat, el
Pare Vicent va viatjar per altres regnes peninsulars i països estrangers, on
assolí molta fama pels seus sermons que, segons la tradició, feia en valencià,
però els seus oients els entenien miraculosament com si els escoltaren en la
pròpia llengua. Fou canonitzat el 1455, i se li atribueixen nombrosos miracles,
no sols per tradició, sinó documentats en la època. A la ciutat de València es
representen alguns d’ells en els populars “altarets de Sant Vicent”.
Políticament, com a
representant del Regne de València, tingué una intervenció decisiva en el
Compromís de Casp, on es triaria Ferran d’Antequera com a successor del rei
Martí I, que morí sense descendència.
Ramon Boïl, senyor de les
baronies de Bétera i Boïl, fou fill de Pere Boïl i Caterina Dies, i es va casar
amb Violant de Montagut. Van tindre un fill. Va ser molt respectat en l’àmbit
eclesial, ja que va capitanejar una armada que va anar a Telediç (a l’actual
Algèria) per tal de venjar el saqueig de Torreblanca (amb el robatori d’una
sagrada Forma) per part dels pirates barbarescos. No obstant això, també se’l
va reconéixer com a home de lletres.
Fou governador de València des
de 1393 fins a la seua mort, el 21 de març de 1407, un període en què no
aconseguí apaivagar la ciutat, immersa en constants lluites nobiliàries. Com
que era aliat dels Vilaragut, fins i tot amb lligams familiars, va estar sempre
sota sospita de parcialitat per part del bàndol contrari.
En morir, li fou dedicat un carrer a la ciutat de València, el carrer del Governador Vell, on estava situada la seua residència. Les seues restes descansen al convent de Sant Doménech. Com anècdota, comentar que el seu sepulcre, una bella obra d’estil gòtic on també hi està son fill, fou dividit i la meitat va ser traslladada al Museu Arqueològic Nacional, a Madrid. Actualment es troba de nou tot sencer en la Sala Capitular de l’esmentat convent.
La figura més important de la
poesia valenciana va nàixer molt probablement en 1400 a València, i morí a la
mateixa ciutat en 1459. Fill del poeta Pere March, senyor de Beniarjó i
d’Elionor Ripoll, va créixer en un ambient on es barrejà el servei d’armes al
rei, la dedicació a les lletres i l’administració de les possessions familiars
en la Safor, ja que en morir son pare al 1413, es convertí en el cap de la
branca valenciana de la família (d’origen barceloní). Com a cavaller va
participar en campanyes militars en terres italianes, a les ordres d’Alfons el
Magnànim. En deixar les armes, va viure a Gandia, i posteriorment a València.
La història situa a Ausiàs March com l’iniciador de la poesia moderna, en trencar amb l’estil trobadoresc. La coincidència temporal amb Joanot Martorell, Jaume Roig, Isabel de Villena o Joan Roís de Corella, fan del XV el segle d’or valencià, també en el camp de la literatura.